"Egy kávé mellett
A fesztivál
hangulat, ahogy jött, úgy múlt. A kempinget rendbe tették, a színes tömeg
elhagyta a várost, köztük a barátnőm is. Nem igazán tudtam, hogy mihez kezdjek.
Előttem volt még a nyár nagy része. Tudtam, hogy Ákos legalább egy hónapra
biztosan el fog tűnni, hogy mindent megemésszen, ami történt. Patríciával
legalább hetente egyszer összefutottunk, legalábbis ahogy a beosztása
megengedte. Azon kívül hol otthon ültem és írtam, máskor pedig a virágboltban
helyettesítettem. Ez körülbelül három hétig zajlott, de azt követően, mint egy
varázsütésre, megélénkült a forgalom az életemben, s hamarosan
visszakívánkoztam a csendes unalomba!
Augusztus elején
sűrűn csörgött a telefonom. Nagyrészt Elvira hívott, hogy dugjam be az orrom a
szerkesztőségbe, mert a fesztiválos cikkem új esélyt adott arra, hogy újságíró
váljon belőlem.
A következő
telefonhívás, egy nappal később érkezett. A gyomrom egy pillanatra összeugrott,
mikor megpillantottam a kijelzőn a hívó fél nevét, s meghallottam a kellemes
férfihangot.
-Üdvözlöm Magdolna. Elnézést, hogy a nyári
szünet kellős közepén zaklatom, de érdeklődni szerettem volna, hogy a legközelebbi
levéltári látogatása alkalmával kíván e velem találkozni és átbeszélni a
jegyzeteit, ugyanis két hét múlva én is kutató munkára megyek a fővárosba.
A hideg veríték, mint
valami pára, elborította a testemet, a gyomromat szorító vasmarok pedig szorosabbra
zárult. Fene az szétszórt fejemet!
Gondoltam ijedten! Nem voltam éppen valami elfoglalt, de azon kívül, hogy
beiratkoztam az Országos Széchenyi könyvtár levéltárába, még egyszer sem
látogattam vissza, pedig jó néhány albumot kikértem.
-Nos? Mikor jön legközelebb? – csendült Mayer professzor hangja
kicsit már türelmetlenebbül.
-Professzor úr.
Mivel ön két hét múlva megy, én is arra időzíteném. Mondja meg a dátumot, és én
ott leszek.
-Rendben kisasszony. Találkozzunk Augusztus
huszonkettedikén a büfében délután kettőkor.
Visszaismételtem az
időpontot, miközben leírtam egy papírlapra.
Miután bontottuk a vonalat, én csak a papírlapot bámultam. Miért is nem gondoltam rá előbb? Miért
vártam ennyi ideig? Miért hagyok mindent az utolsó pillanatra? Miért-miért-miért?
Csak ezt tudtam kérdezni magamtól. Már csak azért is, mert az út a fővárosba
oda és vissza nem volt éppen uzsonnapénz. Hiába az ötvenszázalékos
diákkedvezmény. Így is kénytelen leszek elkölteni minimum tízezer forintot, és
abból csak hatezer a vonatköltség volt. A többi a vonaljegy és a fogyasztás. De
hát… a diplomamunkámról volt szó. El kellett hát fogadnom, hogy az a pénz, amit
a fesztiválról szóló cikkemmel megkerestem, azt két hét múlva be is
forgathattam a diplomámba. Hipp-hipp hurrá!
*****
Másnap délelőtt Krisztián talált rám a virágüzletben. Nem
mintha el akartam volna bújni előle. Bár, ha akartam sem nagyon tudtam volna. A
raktárhelyiség tele volt a Mindenszentekre megrendelt, összesen kétezer darab
szalmából készült koszorú alappal, és a bezsákolt tobozokkal. Édesapám
rendszerint az irodában tartózkodott és a közelgő ünnepkörrel kapcsolatban
intézkedett. Így végérvényesen leszorultam az üzlethelyiségbe. Éppen a munka
utáni koszt sepertem fel, amikor az ismerős férfihang rám köszönt.
-Szia Krisztián. Mi
járatban?
-Semmi. Csak
gondoltam benézek hozzád – mosolygott szégyenlősen, miközben mind a két kezét
zsebre dugta.
-Valóban? A VOLT
fesztivál óta nem is hallottam felőled.
-Kicsit szégyellem
magamat az akkori veselkedésemért. Nem akartalak zavarba hozni, vagy
megrémíteni. Ha iszom, elég nagy ostobaságokat cselekszem – magyarázta, és a
mosoly teljesen eltűnt az arcáról, mint aki valóban attól tart, hogy
megbántott, megharagított, vagy szimplán csak lejáratta magát előttem. Pedig
egyikről sem volt szó.
-Még szerencse, hogy
nagyobb baj nem történt – vontam vállat mosolyogva, és lapátra sepertem a
szemetet.
-Ezt, hogy érted?
-Óh, csak arra, hogy
az a szerencse, hogy ha iszol túlzásba viszed a barátkozást. Más agresszívvá
válik tőle.
-Ja… - itt
könnyebbült sóhaj. - … nos, igen. Olyankor nem igazán tudom, hogy hol a határ
és elég sokan félre szokták érteni.
-Ne izgulj. Nem
értettem félre semmit.
-Az jó – bólintott.
– Igazából azért jöttem, hogy felajánljak egy „ne haragudj, hogy lejárattalak a
barátnőd előtt” kávét, de ha csak ennyi volt… - mutatott hüvelyk ujjával a
kijárat felé - … talán jobb, ha nem tartalak fel a munkában…
-Krisztián – szóltam utána, mikor keze már a
kilincsen volt. – Azért elfogadom a kávét. Úgy is panaszkodtál, hogy mindig
csak az üzletben találkozunk. Mostanság éppen ráérek.
-Remek. Melyik napon
menjünk?
-Holnap zárás után?
-Remek. Ide jövök
zárásra – az arcán érzelmek cikáztak. Egészen megélénkült.
-Várni foglak –
bólintottam, s miután ő távozott és mélyet sóhajtottam. – Mi ütött belém?
Nos… talán az, hogy
lassan eltelt az egy hónap, de Ákosnak még se híre, se hamva nem volt se
személyesen, se az éterben. Talán kezdtem lemondani róla? Még az is
előfordulhatott. Valahányszor összehozott bennünket az élet, és történt
közöttünk valami, ami túlnyúlt a barátságon, a végi mindig az lett, hogy
valamelyikünk összezavarodott. Mégis milyen jövője lehet egy olyan
kapcsolatnak, ahol a feleknek fogalmuk sincsen, hogy miként kellene a másikhoz
közeledni, kommunikálni vele a nemének megfelelően. Mintha képtelenek volnánk
egy párkapcsolat alapjait lefektetni. Lehet, hogy bennünket valóban csak
barátnak szánt a Sors?
Belenéztem az egyik falitükörbe… - Hüm… tudod mit? –
intéztem magamhoz a kihívó szavakat. – Ezt bízzuk inkább magára a Sorsra. Ő
biztosan tudja, hogy mit miért csinál.
Rendben! Hangzottak a ki nem mondott szavak…
Ekkor csörgött a mobilom. A nagybátyám, Olivér hívott.
-Merre vagy Magda?
Mindjárt fél három. Lucáék várnak a ruhaszalonban…
-Óh, a francba!
-Az bizony –
hangzott a vonal túl végéről.
*****
-A csudába. Pedig a
jelölésnek megfelelően alakítottam át a ruhát – jajveszékelt mellettem a
ruhaszalonos hölgy, miközben igyekezett ráhúzni a rajtam harangozó mozgást
végző abroncsra a szatén szoknyát.
-Mi a baj? – lépett
oda Luca.
-Még mindig nagy rá
a ruha. Még legalább három centimétert be kell varrnom belőle. Az a baj!
Kisasszony, jó volna, ha most már abba hagyná a fogyókúrázást. Ezzel csak plusz
munkát ad nekem. Higgye el, így is remek alakja van. Felesleges koplalnia –
mondta a középkorú nő, miközben ismételte színes fejű gombostűkkel szurkálta
össze az anyagot.
-Pedig nem
fogyókúrázom – tiltakoztam hevesen.
Luca furcsán méregetett világoskék szemeivel. Mint, aki a
lelkem mélyére próbál tekinteni, hogy megtalálja a rejtett okokat. Senki sem
kérte. Még én magam sem tudtam pontosan, hogy miért adtam le újabb három
kilógrammot.
-Na jó… semmi gond.
Az esküvőig még van néhány hét. Talán most már megáll a testsúlyod – szólalt
meg végül leendő nagynéném.
Mélyet sóhajtottam. Legalább ő nem piszkált. Talán valami
olyasmit látott rajtam, amire én magam még nem jöttem rá? Könnyen
előfordulhatott. Jó megfigyelő volt. És négy évvel, több élettapasztalattal
rendelkezett, mint jómagam.
*****
Másnap napközben a
Budapestre tartó vonatokat nézegettem az interneten, hogy megtervezzem a
levéltári utamat. Vázlatot készítettem, hogy mit volna érdemes keresni azon a
napon, s igyekeztem nem mindent belesűríteni, pedig hajlamos voltam rá. Jó
darabig nem is gondoltam másra, mint a szakdolgozatomra, s csak estefelé jutott
eszembe, hogy aznap milyen program várt még rám. Krisztiánnal volt találkozóm.
Csak egy kávé! Csak egy kávé? Akkor miért ugrik össze a
gyomrod az izgalomtól, ha belegondolsz? Józan Ész újra hallatta a hangját.
Nem tudom, gondoltam makacsul összeszorítva az ajkaimat. Csak még
magamnak sem akartam beismerni. Tulajdonképpen jó ideje ismertem Krisztiánt,
mégsem tudtam róla semmi érdemlegeset, csak azt, hogy van egy bátyja, egy
érdekes jellemű sógornője, külön lakik a családjától és nincs barátnője. De
ezen kívül semmi mást. Mit szeret csinálni a szabadidejében? Milyen zenéket
hallgat? Mit dolgozik? És ami a legfontosabb… miért nincs évek óta komoly
kapcsolata, amikor már harmincnégy éves?
Rápillantottam a mobil telefonomra. Segítséget, bátorítást,
jelet vártam általa, mégpedig egy üzenet formájában. Lilinek írtam, mert
kezdtem teljesen összezavarodni. Megírtam neki, hogy zárás után kávézni megyek
Krisztiánnal, és, hogy milyen gondolatok kergették egymást az agyamban.
Emellett viszont azt is nagyon reméltem, hogy másvalakitől is kapok végre
üzenetet. Igen, Ákostól vártam a másikat. Nem mintha én írtam volna neki
korábban. A múltkori esetből rájöttem, hogy csak pénz pazarlás. Úgy sem ír
vissza! Viszont, ha végre üzent volna… lehet, hogy másképpen várom az esti
találkozót. Talán nem gondolok úgy Krisztiánra, mint potenciális partnerre.
Mert való igaz, éreztem, hogy vonzónak talál, és nekem sem volt közömbös a
langaléta szőke férfi, de a korkülönbség kellemetlen emlékeket idézett, féltem,
hogy újra irányítani akar valaki, és különben is… Ákos valamiért úgy vonzott,
mint pillangót a holdvilág. A hasonlat bizony helytálló volt. Ugyanis a
pillangó is elindul a Hold felé, hogy végre megszemlélje, felfedezze
közelebbről, de szépen lassan kimerül és vagy feladja, vagy holtan hullik a
földre, mert olyan elérhetetlenül nagy távolságra van a számára, hogy sosem
fogja elérni. Én is így voltam Ákossal. Elérhetetlennek tűnt. Legalábbis abból
a szempontból, ami évek óta a terveim között szerepelt. Féltem, hogy sosem
fogunk egy párt alkotni. És ha redukálom
a vágyaimat? Megborzongtam a gondolatra, s a felvillanó kép hatására. Két
test összefonódva egy ágyon… huh!
Ekkor pityegett a
telefonom. Üzenetem érkezett. A gyomrom ugrált… a remény hal meg utoljára.
Üzenet küldője: Lili
„Na végre! Reméltem,
hogy kicsit helyrebillen az agyad. Még szép, hogy jó ötletnek tartom, hogy
találkozz a Szép szeművel!” (Így hívta Krisztiánt a VOLT fesztivál óta!) „Érezd csak jól magad! És ne merj közben
gondolkodni!!!”
Megmosolyogtam az utolsó mondatot! Ez a nő ismert engem
valahonnan!
*****
Zárás után apám elhajtott, én pedig ott maradtam a virágbolt
előtt az órámat nézegetve. Hat óra múlt öt perccel. Késett. Pedig megígérte,
hogy időben odaér. Nem túl jó kezdet,
gondoltam, miközben a kirakatüveg tükröződésében magamat bámultam. Nem öltöztem
ki. Nem randiként fogtam fel. Térdig érő fekete lenvászon szoknyát, fekete
vietnámi papucsot és zöld, minta nélküli felsőt vettem fel reggel. Úgy
gondoltam meg fog felelni az alakalomra. Hosszú hajamat egy laza fonatban
viseltem, sminket nem is kentem fel, féltem, hogy a nap folyamán csak
leizzadnám magamról. Inkább vállaltam fel az igazi arcomat, minthogy szó
szerint bohócot csináljak magamból, ha szétkenődik a szemeim alatt a festék! Inkább tessék értékelni a bátorságomat. Nem
sok nő megy festetlenül az első randira!
Na várjunk csak! Akkor ez most randevú, vagy
sem? Józan Ész megkocogtatta a homlokom. Az előbb még azt állítottad, hogy nem az! Igazán eldönthetnéd!
Mélyet sóhajtottam.
Randi vagy nem randi… az itt a kérdés…
-Ne haragudj a késé
miatt. Feltartottak.
Ahogy megpillantottam Krisztiánt a kirakat üvegében, egy
pillanatra összeugrott a gyomrom. Lassan megfordultam. Azt hiszem ő randevúnak
fogta fel. Hogy honnan gondolom? Az öltözéke néhány fokkal válogatottabb volt,
mint ahogy a boltban meg szokott jelenni. Olajzöld rövid ujjú inget, sötét
lenvászon nadrágot és fekete edzőcipőt viselt. Arca frissen borotvált volt, s
valami finom férfias illat lengte körül. Talán arcszesz. Tiszta illat volt és
nagyon friss. Nem az a nehézkes, édes, ami az agyamra szokott tapadni és
teljesen eltompít. Ez felvillanyozott.
-Semmi gond –
mondtam, s reméltem, hogy a zavarom nem vegyül bele a mosolyomba. –Csak… azt
hiszem alul öltöztem.
-Azt azért nem
mondanám – mosolyodott el ő is.
-Na jó, hozzád
képest topis vagyok.
-Egy frászt –
csóválta a fejét. Szemei, melynek zöldjét még inkább kihangsúlyozta az ing
színe, élénken csillogtak attól, hogy zavarba tudott hozni. – Hidd el, nagyon
csinos vagy – bizonygatta, s a karját nyújtotta. Én elfogattam, s döbbenetként
ért az a kellemes alhasi bizsergés, melyet az érintése keltett bennem. – Gyere
csak. Útközben már rendeltem egy taxit.
-Hová megyünk? –
kaptam fel a fejemet.
-A Szekeres-fogadóba. Gondoltam
ott szép a környezet, nyugalom van, kicsit oldottabban tudunk beszélgetni, és…
-És?
-És van húsz
százalék kedvezményem – vigyorgott azzal a csibészes vigyorával, ami annyira
jellemezte.
-Na jó, bevallom,
hogy nem erre számítottam. Ha tudom, hogy étterembe viszel, akkor jobban
megválogatom reggel az öltözékem – beismerem, nagyon feszélyezett a tudat.
Ő pedig csak mosolygott, s kinyitotta nekem az ott várakozó
taxi hátsó ajtaját, az anyósülés mögött. Ő beült a sofőr mellé, s bemondta a
címet.
Útközben csak bámultam a mellettünk elsuhanó tájat, s közben
cikáztak a gondolataim. Pedig Lili szigorúan megtiltotta, hogy gondolkodjam!
Mit tehettem volna? Az az illat teljesen felkorbácsolta az érzékeimet, s ahogy
haladt az autó, a szellőzőnyíláson beáramló levegő még inkább felém sodorta.
Úgy ölelt körbe, akár a reggeli friss pára. Finoman ugrált tőle a nyomrom. Te jó ég! Én izgatott vagyok!
Megrémisztett a
gondolat! Ekkor azonban megállt a taxi, ő fizetett, s mielőtt kinyithattam
volna az ajtót, ő megelőzött, s nyújtotta a kezét, hogy kisegítsen. Idegen
helyzet volt. Nagyon távol állt tőlem. Nem is tudnám megmondani, hogy az előtt
mikor volt utoljára részem hasonló udvarias figyelemben. Előre engedett a
lépcsőn, s tudtam, hogy közben alaposan szemügyre vett hátulról, s ismét csak
azt kívántam, bárcsak szebb ruhát választottam volna! Vajon miért nem hittem el, hogy így is tetszetős lehetek egy férfi
számára? Hogy van olyan férfiszemély, aki nem a ragyogó csomagolást nézi? Hogy
nem kell a vastag smink, a feszülő nőies ruha, és a kifutómodell jellegű alkat?
Oh, miért is? Hát nem is tudom!!! Ne bolygassuk újra a múltat! Legalább ma este
ne!!!!
Az étterem teljesen
más külsőt öltött vacsora tájt, mint ahogy addig láttam. A nap sárga festésű és
néhol sötétre pácolt lambériával fedett falak között jól mutattak a sötét bordó
hosszú abroszok, az apró élővirágos asztaldíszek, az ezüstösen csillogó
evőeszközök, a kikészített boros poharak és a frissen meggyújtott szintén nap
sárga karcsú gyertyák.
Marcell sietett
elénk, hogy üdvözöljön bennünket és, hogy az asztalunkhoz vezessen. A hatalmas
üvegfal mellett várt minket az asztalunk, melyen keresztül gyönyörű kilátás
nyílt a szőlősre. A lemenő nap fénye igazi tündérkerté varázsolta, s a szívem
egyre hevesebben és hevesebben vert, ahogy mindinkább egy igazi randevú
helyszínén éreztem magam. Egy tökéletes randevún! Illetve… tökéletes lett
volna, ha rajtam az az álomszép burgundi színű, térdig érő szatén nyári ruha
lett volna, amit két nappal korábban az egyik kirakatban nézegettem.
Tökéletesen illett volna a helyszínhez és az alkalomhoz.
-Parancsolj – húzta
ki nekem Krisztán a nehéz sötétre pácolt széket. Én helyet foglaltam, ő pedig
finoman segített betolni a széket, végül velem szemben foglalt helyet.
Marcell külön velünk
foglalkozott, pedig nem volt benne a munkakör leírásában. És mégis, leste
minden kívánságunkat. Igazán jó házigazda volt. Felsorolta a ház
specialitásait, kíváncsi volt, hogy allergiás vagyok-e valami ételfélére, és arra
is, hogy mi a kedvenc borom. Rá kellett ébrednem, hogy ők valóban nagyon jó
barátok lehettek. Ismerték egymás rezdüléseit, félszavakból is megértették
egymást. Krisztiánnak rendelnie sem kellett, már tudták mit szokott fogyasztani.
Én pedig csak kapkodtam a fejem.
-Várj egy kicsit –
szóltam Krisztiánra, mikor kettesben maradtunk. – Nem arról volt szó, hogy egy
kávéra hívsz meg? Nincs nálam annyi pénz, hogy az ételt kifizessem.
Felvonta egyik
szemöldökét.
-Magda, kérlek, ne
sérts meg azzal, hogy fizetni akarsz. Rendelj nyugodtan az étlapról, ami
tetszik. A vendégem vagy.
-Kávéról volt szó –
néztem rá az étlap mögül.
-Jó, akkor kávét is
rendelhetsz – bólintott, majd újra elvigyorodott.
Marcell közben kihozta a behűtött bort, s nagy
szakértelemmel ki is töltötte. Gyönyörű volt, ahogy a lemenő nap sugarai
megvilágították a gyöngyöző vörösbort.
Miután Krisztin barátja távozott, hogy ellenőrizze a konyhai
munkálatokat, én mélyet sóhajtva a velem szemben ülő férfit néztem.
-Miért?
Válasz helyett ő is kérdezett: - Ha arra kérlek, hogy
vacsorázz velem, igent mondtál volna?
-Igen – vágtam rá
egyből, de cinikus mosolya belátásra késztetett. – Na jó, nem biztos.
-Na látod, hát ezért
– mosolygott és belekortyolt a vörösborba.
Ezen már én is mosolyogtam. Nos… ha már vacsora, akkor
legyen valami különleges. De azért mégsem pofátlanul drága! Nem játszadozunk
barátunk jó szívével! Végül rántott camembert sajt mellett döntöttem rizzsel és
áfonyaszósszal. Krisztián marha pörköltet kért galuskával.
-Szóval – húztam
össze a szemöldököm, miután elvitték az étlapokat. – Ez randevúnak minősül,
vagy csak baráti beszélgetésnek?
-Mossuk össze a
kettőt – javasolta.
-Rendben. Már egy
ideje ismerjük egymást, és mégis… nagyon keveset tudok rólad.
-Annyira azért nem
nagy történet az életem – csóválta a fejét a vacsoratársam. – Semmi említésre
méltó.
-Ugyan. Én mindig is
úgy fogtam fel, hogy mindenki élete egy nagy regény, csak attól függ, hogy
miként fogjuk fel. Át is rohanhatunk rajta, s úgy hunyhatjuk le a szemünket a
végén, hogy leéltem nyolcvan-kilencven évet itt a Földön és semmi eredményeset
nem tettem. Unalom volt unalom hátán. Másfelől viszont… akár kalandfilmet is
készíthetünk belőle a végén. Csak rajtunk múlik.
-Szeretem az
életfelfogásod – mondta mosolyogva. – Olyan optimista vagy. Akár hányszor
találkozunk, mindig visszaadod az életkedvem.
-Ugyan. Én ugyan ezt
elmondhatom rólad. Miért volnék én az optimista? Te vigyorogsz folyton, akár
hányszor csak látlak. Mi ez, ha nem optimizmus? – kérdeztem két korty között. A
félédes vörös szinte itatta magát, de megígértem magamnak, hogy ezúttal oda
fogok figyelni.
-Egyszerűen csak
örülök, hogy összefutok veled. Nem kell mögé nézni semmit – csóválta a fejét
Krisztián.
Miután kihozták a vacsoránkat, újabb témát találtam, ezúttal
magát Nemes Krisztiánt próbálta apró pici darabokra bontani, hogy megértsem,
megismerjem, mert beismertem, nagyon is érdekelt, hogy mi hajtja, mik a célja,
az álmai.
-Azt már tudom
rólad, hogy van egy bátyád és egy érdekes természetű sógornőd. Gyerekük van?
-Igen, van egy
lányuk, Lívia. Három éves.
-Gondolom szereted –
oké, tudom, hogy ez ostoba kérdés volt, de már elhagyta a számat. Ő azonban
újra egy mosollyal ajándékozott meg.
-Igen. Odáig meg
vissza vagyok érte. És természetesen ő is értem. Ha meglátogatom bátyámékat,
rendszerint azon kapom magam, hogy négykézláb állok nálunk a nappali szőnyegén,
és éppen lovacskázunk. Természetesen le szokta rúgni közben a vesémet, de
túlélem… - újabb mosoly. – Várj, megmutatom – ezzel előhalászta nadrágja
zsebéből az érintőképernyős telefont és kikereste belőle az unokahúga képét,
majd felém nyújtotta. – Ő volta Nemes Lívia.
A képernyőről egy angyalian mosolygó barnahajú kislány
nézett rám vissza. Hatalmas szemei, melyek ugyan olyan zöldek voltak, akár a
nagybátyjának, huncutul csillogtak.
-Nagyon szép
kislány.
-Imádom – nézte meg
Krisztián is a képet lágy, szeretetteljes mosollyal, majd újra a zsebébe
süllyesztette a készüléket.
-Látom. És a hangodból
is érzem – bólintottam, s közben el kellett ismernem, hogy nagyon is jól
éreztem magam a társaságában a virágüzleten kívül is. Kezdtem feloldódni, s én
is randevúként felfogni ezt a találkozót. Ákos képe valahogy kiröppent az
elmémből arra a néhány órára, amíg a férfi társaságában voltam. Ekkor érkezett
egy pincér, hogy elvigye az üres tányérokat. Magamhoz tértem a gondolataimból.
– Hüm… hol is tartottam…
-A családomról
faggattál. Hol jártál az előbb? – kérdezte Krisztián, miközben újabb adag bort
töltött magának az ott hagyott üvegből. – Kérsz? – miután bólintottam, töltött.
-Csak azon
gondolkodtam, hogy mennyire jól érzem magam veled – igen, ez bizony brutálisan
őszinte volt tőlem. Lehet, hogy nem
kellet volna? De a vészjelző mégsem villogott a lelkem mélyén. Hiszen ez
volt az igazság.
-Ennek nagyon örülök
– mosolya szerényebb lett. Semmi önteltség… piros pont!
-Nos… igen… a
családod…
-Igen. Már csak az
édesanyám él. Nem olyan kirobbanóan jó a viszonyunk, de azért nem esünk mindig
egymás torkának – mesélte.
-Miért piszkál?
-Hogy mikor akarok
végre megállapodni. Csak a szokásos lemez – legyintett.
-És?
-Természetesen én is
szeretnék családot. De azt hiszem, hogy erről már beszéltünk – mosolyodott el
újra.
-Igen, tudom. De
szeretem hallgatni, amikor mesélsz. Általában a randevúkon inkább én szoktam
beszélni. Üdítő ez a változatosság – vigyorogtam.
Ő ugyan úgy… - Én is szeretnék már feleséget magam mellé,
gyerkőcöket, nyugodt, teljes életet. Csak mindig is válogatós voltam. Nem jártam
akárkivel. És, ahogy idősödtem, egyre kritikusabb lettem. Nekem nem volt jó
akárki, csak, hogy azt mondhassam: „Látjátok,
járok valakivel, szálljatok végre le rólam!” Lehet, hogy én vagyok javíthatatlan
romantikus, de szerelemre vágyom. És az utóbbi időben nem találkoztam senkivel,
aki megmozdított volna bennem bármit is… remélem, nem nézel bolondnak.
-Nem. Egyáltalán nem
– ráztam meg a fejem, és belekortyoltam az italomba.
-Kérsz desszertet? –
kérdezte Krisztián, amikor a pincér visszatért hozzánk.
Kértem egy somlói galuskát, Krisztián egy hosszú kávét, s
hamarosan meg kellet látogatnom a mellékhelyiséget. Mire visszatértem, a
gyomrom már a távolból is görcsbe ugrott. Bár csak hátulról láttam az alakot,
tudtam, hogy ki az. És az a bizonyos vészjelző, amit korábban hiányoltam, örült
módon szirénázott. Megálltam a bárpultnál, hogy üdvözöljem Patríciát, s
láthatóan neki is feltűnt a sápadtságom.
-Mit keres itt? –
kérdeztem az alacsony női alak felé biccentve, aki éppen Krisztiánnal
társalgott csípőjét félig az asztal szélének billentve, arcán elbűvölő
mosollyal.
-Bort kóstoltat –
magyarázta Patrícia. – Ő szokta Szekeresék különlegesebb borait bemutatni a
közönségnek.
-Úgy, hogy odamegy
az asztalokhoz? - érdeklődtem.
-Igen, de ha jól
látom most nincs nála boros flaska. De nyugi, nem hajtott rá Krisztiánra –
legyintett barátnőm. – Neki nagyobb hallra fáj a foga.
Összevontam a
szemöldököm, de nem folytatta.
-Szóval neked randid
van Krisztiánnal, és nem is értesítettél?
-Ez nem randi –
tiltakoztam. Te jó ég! Ennyire nem
lehetek összezavarodva!
-Nekem nem úgy
tűnik, de jó… akkor nem randi. Hogy-hogy eljöttetek vacsorázni? – valami mosoly
féle bujkált Patrícia szája sarkában.
-Meghívott. De majd
máskor elmesélem. Most jobb, ha visszamegyek.
-Szerintem is –
bólintott Patrícia, mint aki többet tud, mint kellene, de még ő sem volt
hajlandó elárulni a részleteket. Gondoltam majd később kiszedem belőle.
Határozott léptekkel visszaindultam az asztalunkhoz. Mégis, hogy képzeli? Csak úgy odamegy? Mit
akar tőle? Miért olyan kihívó a testtartása? És miért van a kezében telefon? És
különben is! Mi a francért kezdtem el féltékenykedni? ÁLLJ! MOST!
A lépteim
bizonytalanabbak lettek, ahogy közeledtem. Túlzottan alulöltözöttnek éreztem
magam Izabellához képest. Munkájához rövid ujjú vörös szaténblúzt vett fel.
Alulról fekete combközépig érő miniszoknyát, testszínű harisnyát és fekete
magas sarkú cipőt, mely jó tíz centiméterrel megemelte. Be kellet ismernem,
hogy jól játszik a kiegészítőkkel, ugyanis ez az összeállítás optikailag
meghosszabbította amúgy rövid lábait. Hosszú haja majdnem a derekát verdeste.
Ahogy odaértem, egy pillantást vetett rám, de továbbra is a hátát mutatta, és
Krisztiánhoz intézte a szavait. Én helyet foglaltam, s próbáltam elkapni vacsoratársam
pillantását, de nehéz volt. Volt annyira jól nevelt, hogy igyekezett a másik
szemébe nézni, amíg az beszélt hozzá.
-Mi a véleményed
Krissz? Jó lesz?
-Szerintem igen –
bólintott mosolyogva Krisztián. – Biztosan jó helyre is fogják betenni.
-A címlap hátuljára,
a második oldalra. Már alig várom. A többiek meg fognak pukkadni az
irigységtől. Ez nagy kiváltság ám. És zsinórban harmadszor.
-Tudom. Gratulálok.
-De mindenképpen
vedd meg.
-Megígértem.
-Jó, de meg fogom
kérdezni.
-Zizu… megígértem
nem? Mikor hazudtam én utoljára neked? Na látod…
-Jó, jó, de
híreszteld lécci. Ki fogom tenni a közösségi lapomra is. Ez nagy kiváltság…
-Már említetted. De,
ha most megbocsátasz, visszatért a vendégem. Nem szeretnék udvariatlan lenni
vele sem – mondta, s kicsit jobban megnyomta az utolsó mondatot, mintha azt
szerette volna jelezni Izabella felé, hogy lejárt az ideje, menjen szépen
vissza dolgozni.
-Oké – bólintott. –
De ne feledd a másik dolgot sem, amit mondtam. Fontos. Legyél ott – intett felé
a mutató ujjával, miközben elindult vissza a posztjára, s még mindig nem nézett
rám. Hátra rázta a haját a válláról és elvonult.
-Ne haragudj.
Szerintem csak azt várta, hogy te elmenjél. Amint eltűntél a kanyarban, már itt
is termett a semmiből – vigyorgott Krisztián. – Ő Izabella, néha itt dolgozik.
Marcival egész jóban vannak. Kicsit érdekes jelenség… de azért kibírható.
-Tudom, már
bemutattak neki, úgy, ahogy – bólintottam.
-Fura. Nem úgy tűnt,
hogy felismert volna – csodálkozott Krisztián.
Én éppen az
ellenkezőjét vettem észre, de ezt már nem akartam hangosan kimondani. Erős
volt a gyanúm, hogy szánt szándékkal nem vett észre.
-Azt mondtam, hogy
úgy, ahogy. Nem azt, hogy ő akarta is volna. Na de mindegy. Mi volt olyan
hatalmas kiváltság?
Krisztián mosolyogva legyintett. – Áh… semmi. Csak azt
újságolta éppen, hogy benne lesz a Borbarátok magazinban, mint a Szekeres borok reklámarca. Mivel
Marciék nyertek az egyik vörösborukkal, az interjú mellett kerestek egy
modellt, aki képviselné őket. S mivel Izabella eléggé barátkozik a mi Marcell
barátunkkal, hát miért is ne… őrá esett a választásuk.
-Aham – mosolyogtam
bele a pohárba. Fura mód ismét megtelt. Nyílván nem önmagától! – Ez a „Ha már úgy is van fotómodell a háznál”
– eset?
-Így is mondhatjuk –
bólintott Krisztián.
Valahonnét a háttérből kellemes zene szólalt meg. Hátra
fordultam. A teraszon egy háromszemélyes zenekar játszott. Kérdőn néztem
Krisztiánra.
-Ilyenkor mindig
zenés est van – válaszolt a fel nem tett kérdésre, majd hirtelen ötlettől
vezérelve felállt és felém nyújtva a kezét, táncra hívott. Én kicsit
vonakodtam. Nem tőle tartottam. Nem is a tánctudásomtól. Azzal semmi gond nem
volt. Sokkal inkább attól tartottam, hogy mi lesz a tánc vége. Mert az utóbbi
időben, akár hányszor lassú táncba kezdtem egy férfival annak rendre csók lett
a vége, s az illető egy időre el is tűnt az életemből. Ennek a kellemes
férfinak a társaságát nem akartam elveszíteni! Semmilyen formában sem. Fogalmam
sem volt, hogy merrefelé tart ez az este. Kellene
egyáltalán tudnom? Józan Ész még egy utolsót mosolygott felém. Ne gondolkodj! S már tova is szállt. Én
pedig elfogadtam a felkérést.
Kézen fogva
kisétáltunk a teraszra, ahol néhány pár már szerelmesen összebújva táncolt a
zene lágy ritmusára. Fülbemászó kedves dallam volt. A dal egy feledhetetlen,
borgőzös, csillagfényes éjszakáról szólt. Talán olyanról, mint az az este volt.
Krisztián finoman körült fogta a derekamat, jobb kezem a tenyerébe fektette.
Néhány pillanatra ráfeledkeztem, hogy mennyire kicsinek és törékenynek tűnt a
sajátom hozzá képest. Furcsa, melegen bizsergető érzést keltett bennem a
gondolat. Mennyivel törékenyebb voltam mellette, mint eddig bárki más mellett.
Rám mosolygott. Kellő távolságot tartott köztünk, hogy ne érezzem magam
zavarba. Felnéztem rá. Különös módon teljesen megnyugtatott a közelsége. Csak
az a kellemes bizsergés maradt, melyet a kezének érintése okozott. A nap már
teljesen lebukott a horizonton. Néhány csillag pislákolt felettünk. Tipikus
Augusztusi este volt. A tánclépések olyan könnyedek és magától értetődőek
voltak, mintha már évek óta minden este táncoltunk volna. Kicsit közelebb
léptem hozzá, ő pedig igazított a tartásunkon, s picit jobban magához ölelt,
ahogy arcom az ő arcához érintettem, s felsőtestünk is teljesen összesimult.
Mégis, elég lazán fogott ahhoz, hogy bármikor elléphessek tőle, ha akarok. De
nem akartam! És ez megrémített! Még az is, hogy azt sem bántam volna, ha abban
a pillanatban kicsit hátrébb hajol, a szemeimbe néz, majd finoman megcsókol. De
nem tette. Csalódottság hullámzott rajtam keresztül. Marha! Mármint… ezt magamnak címeztem! Itt egy férfi, akire valóban bármikor számíthatsz! Miért akarod
elrontani? Ő jó hozzád.
Igaza volt a hangnak
a fejemben! Miért akarnám elrontani. Mi
volna a vége? A magánéletem katasztrofális volt az utóbbi időben! Talán arra
szánt az ég, hogy futó kalandjaim legyenek! De, ha arra szánt, akkor miért ne
hagynám, hogy úgy folytatódjon az este, ahogy akar? Miért ne feküdjek le vele?
Te jó ég! Már megint gondolkodom! Igyekeztem másfelé terelni a
gondolataimat. De a Krisztiánból áradó friss illat teljesen fogva tartott. A
testem lángolt, bizsergett, a bőröm sírt a finom, gyengéd simogatásért, testem
a csókokért és a kielégülésért!
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEiC_Y5lkQtPYZb4rG0tvNg7Pz8b54YrKGiI9USpWUpby5w-OfYcAE2cyarPTuyMEfZX3xo2ax5hOQsJscEed4YwQD8XGKdO0QilHjbAVYmlaGFGeSmspONRUWfA4fBqhtrTN7Ft7Ykm2Oc/s320/tanc-450x270.jpg)
Jó, de mégis hogyan?
Az már rajtad múlik kisanyám. Rajta!
Miért is vezényeltem magamnak? Felnéztem ismét erre a jóképű
szőke férfira, aki olyan finoman tartott a karjai között, mintha csak hímes
tojást fogna.
-Miért nem ölelsz
meg jobban? – kérdeztem végül csendesen.
-Csak félek, hogy
eltörnélek. Nagyon sovány vagy – mondta ő is ugyan olyan halkan. – Gyere,
menjünk vissza az asztalunkhoz. Későre jár. Haza kísérlek.
Még mindig fogta a kezemet, ahogy visszavezetett a terembe,
s kikérte a számlát. Én csak csendesen ballagtam utána. Mit rontottam el? Még a taxiban is ezen gondolkodtam, ahogy
hajtottunk vissza a városba. Csend volt. Kínosan néma csend.
-Kérem várjon meg,
mindjárt vissza jövök – Krisztián a sofőrnek intézte ezeket a szavakat. Miután
kisegített az autóból a kapu előtt búcsúzkodtunk.
-Köszönöm a
vacsorát. Nagyon jól éreztem magam ma este – mondtam.
-Én köszönöm, hogy
eljöttél velem. Holnap benézek hozzád, a boltba. Szükségem lesz egy csokorra.
-Rendben –
bólintottam. Ilyen egyszerű volna? Nem próbálkozik? Össze voltam zavarodva.
-Jó éjszakát Magda –
intett, majd elindult a kis úton vissza a taxihoz. Én még ott maradtam.
Figyeltem őt. Ekkor megállt és visszafordult. Nem láttam az arcát a sötétben,
de amikor odaért, megfogta a kezem és egy finom csókot lehelt az ujjaimra.
Olyan erős érzéki hullám cikázott végig a gerincemen ettől az apró, udvariasnak
tűnő, mégis forrón erotikus gesztustól, hogy önkéntelenül is fel kellett
nyögnöm! Mikor el akart engedni, utána kaptam, s visszahúztam.
-Miért nem? –
kérdeztem.
-Mert attól félek, ha most megcsókollak, akkor
nem tudok uralkodni magamon és többet akarnék belőled.
-Miért baj az? –
odaléptem hozzá, lábujjhegyre álltam. Ajkam olyan közel volt az övéhez, hogy
szinte a számba suttogott.
-Mert nem szeretném
elsietni a dolgokat. Te udvarlást érdemelsz, nem pedig azt, hogy a falnak
dőlve, itt a kapu alatt a magamévá tegyelek.
-És, ha én azt
akarom? – próbáltam elérni az ajkait, de finoman hátrébb hajolt, hogy kitérjen.
-Szerintem
megbánnád.
Ekkor fény gyúlt az
agyamban, s léptem egyet hátra.
-Miért olyan
baromira nehéz megmondani egy nőnek, hogy egyszerűen csak nem tartod
kívánatosnak? Miért kell ilyen puccparádé és költői körítés ahhoz, hogy
lekoptasd? Hihetetlenek vagytok! Ha egy nő nehezen megközelíthető, akkor
frigidnek vagy leszbikusnak tartjátok, mert nem jött össze. De ha ég a vágytól
és felkínálkozik, akkor miért nem lehet megmondani: „-Bocsi kisanyám, rájöttem, hogy mégsem vagy az esetem.”
Gombóc gyűlt a
torkomba, ahogy a könnyek ellepték a szemeimet. Azt hiszem nem csupán ez az
eset keserített el. Kitört belőlem a felgyűlt keserűség. A csalódottság a
férfiak terén. Egészen Balázsig
visszanyúlt a történet, de akkor még nem voltam hajlandó beismerni, még
magamnak sem. Inkább az összes nyilamat kilőttem az előttem álló, ijedten és
ártatlanul pislogó Krisztiánra.
-Nem erről van szó.
Félre értesz – próbált lépni felém egyet, de felemelt kezemmel megállítottam.
-Nem, nem kellenek a
szép szavak. Értek én a szóból elsőre is. Jó, akkor talán jobb is, ha továbbra
is csak barátok maradunk. Mit is képzeltem… - a könnyeim megindultak. Krisztián
pedig csak állt ott… a taxióra pörgött… mennyibe kerülhetett szegénynek a
kifakadásom!
-Magda…
-Jó éjszakát
Krisztián.
-Magda, ne menj így
el! Hallod?
De már csukódott is mögöttem a kapu ajtaja. Magam akartam
lenni. Nem voltam kíváncsi a mosakodására. Arra, sem amit mondani akart. Ahogy
kinyitottam a lakás ajtaját, telefonom jelezte, hogy üzenetet kaptam. Éjjel,
fél tizenkettőkor! Krisztián? Nem! Ákos!
„Szia Magda! Ne haragudj, hogy ilyen későn
írok. Találkozzál velem holnap hétkor a Főtéren. Ákos”
-Na, itt a másik
köcsög! – duzzogtam és belevágtam a mobiltelefont a fotelomba, majd ruhástul
bekucorodtam az ágyamba. Zokogtam tovább. Rengeteg elfojtás felszakadt belőlem
aznap éjjel. Sírtam, mert megcsaltak, elhagytak, átvertek, sírtam Balázs
későbbi kegyetlennek tűnő játékai miatt. Bőgtem, mert Ákossal sem jutottunk
egyről a kettőre, pedig nagyon szerettem volna. Sírtam Krisztián miatt is, hogy
talán valóban őszinte volt velem, nem akarta elsietni, de én faszán elszúrtam
azzal az indokolatlan, agresszív viselkedéssel! Bőgtem, mert nagy volt rajtam a
nyomás a közelgő diplomamunka miatt. Sírtam az alkoholtól és a fáradtságtól is!
Végül pedig álomba sírtam magam! "
Joyo, ez a fejezet tetszik eddig a legjobban! Nagyon jól kidolgozott, váltakoztak az érzések bennem olvasás közben, csattanó volt a végén! Csak így tovább :)! És jöjjön a következő :)
VálaszTörlésUi: Párod olvashatja amúgy :)?
Sophie
Szia Sophie!
VálaszTörlésIgen, ezt a fejezetet momentán elolvasta, és nagyon vigyorgott. ^^
Örülök, hogy tetszett. Milyen érzések kavarogtak benned? Igen, az a csattanó kellett Erika barátnőm szerint is, különben túl tökéletes lett volna Krisztiánnal, vagy maga Krisztián.És furcsán jött volna ki a folytatás, hogy miért nem után ácsingózik, ha annyira jó vele...
Joyo